1. În data de 26 ianuarie 2024 Banca
Naţională a României a lansat în circuitul numismatic mondial o monedă din
argint cu tema Constantin
Brâncuși – Surse românești și perspective universale. Aversul monedei prezintă o parte din clădirea Muzeului
Național de Artă din Timișoara, inscripția „ROMANIA” în arc de cerc, stema
României, valoarea nominală „10 LEI” și anul de emisiune „2024”, iar reversul redă portretul și numele lui
Constantin Brâncuși și anii între care a trăit „1876”, „1957”.
Caracteristicile tehnice ale monedei
sunt următoarele:
- data emiterii – 26 ianuarie 2024
- tema – Constantin Brâncuși – Surse românești și perspective universale
- emitent – Monetăria Statului la
comanda Băncii Naționale a României (BNR)
- metal (compoziție) – argint
- titlu – 99,9%
- valoare nominală – 10 lei
- forma – rotundă
- diametru – 37 milimetri
- greutate – 31,103 grame
- cant – zimțat
- calitate – proof
- tiraj – 5000 exemplare
- preț unitar de vânzare, fără TVA, la
magazine BNR – 460 lei
Muzeul de Artă din Timișoara este
situat în
fostul Palat Baroc din Timișoara, situat în Piața Unirii, nr.1. Muzeul a luat
ființă după desprinderea secțiunii de artă a Muzeului Banatului (1
ianuarie 2006), care a funcționat o perioadă într-o aripă din actuala clădire. Muzeul
include o colecție unică de lucrări și obiecte personale ale pictorului
Corneliu Baba, cu 90 de piese. Alte 3 secțiuni includ colecțiile de artă
contemporană, decorativă și europeană. În patrimoniul muzeului se mai găsesc
colecții de pictură românească, bănățeană și pictură religioasă, acestea
momentan nu sunt expuse din lipsă de spațiu. Parterul este dedicat expozițiilor
temporare. Secția de artă contemporană cuprinde 8 săli în care se
regăsesc diferite concepte ale artei contemporane din Timișoara. Patrimoniul de
artă veche a Muzeului de artă s-a alcătuit și s-a îmbogățit în timp. Primele
icoane au intrat în patrimoniul pinacotecii timișorene, în anii 1909 și 1912.
Istoricul de artă Ioachim Miloia, director al Muzeului Banatului a inițiat,
începând din anul 1928, o campanie susținută de teren pentru depistarea și
salvarea patrimoniului mobil, cu precădere a celui din biserici sătești.
Politica sa de achiziții și mai ales de donații din partea parohiilor, s-a
concretizat în crearea fondului „de artă bisericească” (inițial cam 150 de
lucrări pe lemn și pânză). Acest fond a fost îmbogățit substanțial, mai ales
după anul 1966, prin achiziții, donații sau transferuri, depășind în prezent
1000 de piese. Unul dintre obiectivele Societății Muzeale, înființată în a doua
jumătate a secolului XIX, a fost descoperirea, colecționarea, expunerea și
popularizarea artei care a luat ființă pe teritoriul Banatului. Astfel, în
decursul ultimelor decenii ale veacului au fost achiziționate numeroase picturi
și desene semnate de autorii născuți, școliți sau activi în acest teritoriu. În
colecția de pictură bănățeană (sec. XIX) sunt reprezentați autori de diferite
etnii: germani, români, maghiari și sârbi. Ei au fost formați la renumitele
academii de artă ale marilor centre culturale europene: Viena, Budapesta,
Düsseldorf sau Paris. Bazele colecției de art decorativă au fost puse în
secolul al XIX-lea de Ormós Zsigmond (1813-1894), fondatorul muzeului
timișorean, personalitate marcantă a vieții culturale din Banat, o dată cu
primele piese donate muzeului, incluse în catalogul din anul 1888. Nucleul
colecției reflectă într-o manieră cât se poate de elocventă felul în care, în
epoca de pionierat a muzeului timișorean, când accentul era pus pe înființarea
și organizarea pinacotecii, achizițiile de artă decorativă nu au fost
neglijate. În limita posibilităților financiare, Ormós adună la un loc obiecte
de artă aplicată de diferite tipologii, materiale și stiluri, argumentând prin
această diversitate însăși ideea că o colecție de artă decorativă, pe care el
doar o fundamentează, este absolut necesară în existența unui muzeu. Colecția
inițială a fost completată pe tot parcursul secolului XX prin achiziții,
donații și transferuri. Astăzi, numărând în jur de 1.500 de piese, repartizate
în sub colecțiile de mobilier, ceramică și porțelan, sticlărie, ceasuri, metal
și textile, are configurația pe care fondatorul muzeului timișorean și-o
imagina la sfârșitul secolului al XIX-lea. Pictura europeană constituie una din
colecțiile principale ale Muzeului de Artă Timișoara, în cadrul căreia ponderea
este deținută de pictura italiană, dar și din Țările de Jos. Palatul Baroc, în sine, sau Vechea Prefectură reprezinta unul
dintre cele mai valoroase monumente istorice ale Timisoarei. Palatul s-a format
prin contopirea si supraetajrea a doua cladiri. Din anul 1733 aici era Oficiul
Juridic Minier iar din anul 1735 Casieria Garnizoanei Militare. Începând cu
anul 1778 a fost sediul prefecturii, iar de-a lungul timpului a avut mai multe functiuni administrative si
militare. Fațada palatului are o somptuoasa decoratie baroca, in care
alterneaza doua tipuri de impletituri desfasurate la nivelul pilastrilor, al
parapetelor si al coronamentelor ferestrelor. În anul 1774, imobilul s-a extins
cu reluarea “in oglinda” a corpului existent, dobandind astfel o a doua curte interioara, la care
accesul se facea printr-un culoar boltit. Ultima transformare importanta a
suferit-o la finele secolului al XIX-lea cand a ajuns la infatisarea de astazi.
Palatul Baroc a fost ani de zile in lucrari de reabilitare si, cu un efort
financiar insemnat, i-a fost redata stralucirea de odinioara. De-a lungul
vremii aici au poposit mari personalități politice ale lumii: Iosif al II-lea
(1767), Franz Josef (1872) și regele Ferdinand al României (1923). Este știut
că orașul Timișoara s-a aflat mai bine de 150 de ani sub stâpânire otomană
(1552 - 1716) intrând apoi sub dominația Casei de Habsburg, el simbolizând
astfel puterea imperială. De-a lungul vremii, pînă după al doilea război
mondial, Palatul Baroc a găzduit la parter sediul administrativ, iar la etajele
I şi II, locuinţele funcţionarilor administraţiei. În contextul în care Viena a
decis în 1778 reorganizarea regiunii, punînd-o sub coordonarea Consiliului
administrativ al Ungariei, vechile districte devenind comitate, Palatul Baroc
avea să continue să-şi joace rolul sub denumirea de Casa Comitatului. Aici va
fi sediul subprefectului, al funcţionarilor comitatului şi arestul pentru
delictele civile, iar în aripa veche, la parter, Contabilitatea Camerală. Între
anii 1849-1861 în nou înfiinţata regiune autonomă Voivodina Sârbească şi
Banatul Timişan, Palatul Baroc a devenit sediul administraţiei care în acel
deceniu a fost direct subordonată Vienei. Cu excepţia unor lucrări de reparaţii
şi zugrăvire în culoarea gri, lucrări executate în anul 1858, nu s-a intervenit
în chip major asupra clădirii. La sfârşitul secolului al XIX-lea, Palatul Baroc
a suferit o transformare, ajungînd la forma de astăzi. Modificarea ei a fost
realizată în acord cu gustul epocii, unul tributar timpului, ceea ce vrea să
spună că orice intervenţie asupra unei clădiri trebuia făcută prin înnoire şi
prin găsirea unui stil reprezentativ pentru arhitectura contemporană. După cel
de-al doilea război mondial, în Palatul Baroc a funcţionat Facultatea de
Agronomie din cadrul Politehnicii din Timişoara, devenită ulterior
Universitatea de Agronomie şi Medicină Veterinară “Banatul”. După primul război
mondial devine sediul prefecturii Timiș. Între 1944 și 1958 a găzduit
comandamentul trupelor sovietice staționate în oraș. La sfârșitul anilor ' 70,
când se pot observa primele semne de deteriorare Institutul Agronomic părăsește
clădirea, și noul proprietar Muzeul Banatului începe renovarea. Începute în
anul 1983, cele mai recente lucrări de restaurare ale Palatului Baroc au avut
ca rezultat o parţială dare în folosinţă în anul 2006, urmând ca acestea să fie
continuate de echipele de proiectanţi şi de constructori ale căror intervenţii
sunt coordonate de Ministerul Culturii.
CONSTANTIN BRÂNCUȘI se nãște la data de 19 februarie/2 martie 1876, în
localitatea Hobita, județul Gorj și moare la data de 16 martie 1957 la Paris.
Începe scoala pimarã la Pestisani (1883), continuã la Brãdiceni; se angajeazã
la Târgu Jiu, Slatina si Craiova; urmeazã cursurile scolii de Meserii din
Craiova (1894-1898); scoala de arte frumoase din Bucuresti, clasa profesorului
Ion Georgescu (din 1898). În vacanta de varã a anului 1897 pleacã la Viena unde
se angajeazã în atelierul unei fabrici de mobilã. La întoarcere în Craiova,
modeleazã bustul lui Gheorghe Chitu, fondatorul scolii. La Craiova
sculpteazã un Cap de copil, bustul lui Vitellius (1898), Capul lui Laocoon si
Studiu, iar cu sprijinul doctorului Dimitrie Gerota realizeazã un Ecorseu
pentru care i se acordã medalia de bronz (1901). Consiliul Judetean al
Prefecturii Dolj îi acordã o bursã (3 iul. 1900). În 1904 pleacã pe jos la
Paris, fãcând popasuri la Budapesta, Viena si Munchen (unde se presupune cã
frecventeazã cursurile Academiei Regale de Belle-Arte); practician în atelierul
lui Rodin; îl întâlneste pe Modigliani. La Paris îsi desãvârseste pregãtirea
artisticã devenind cel mai mare si cel mai cunoscut sculptor român, fiind unul
dintre animatorii principali ai plasticii noi, întemeietor al scolii moderne de
sculpturã. Lucrãrile sale se gãsesc în tarã si strãinãtate, în muzeele din
Olanda, Tãrile Scandinave, Franta, Statele Unite ale Americii etc. Marele
sculptor este decorat cu ordinul Steaua României (1923); ordinul Meritul
Cultural, la propunerea lui Nicolae lorga (1931) și ales membru post-mortem al
Academiei Române abia în anul 1990. El a fost un sculptor român
cu contribuții covârșitoare la înnoirea limbajului și viziunii plastice în
sculptura contemporană. La începutul carierei sale, sculpturile lui Brâncuși au
constat mai ales din reprezentări clasice ale formei umane. Perioada dintre
1897 și 1907 este caracterizată de o acumulare sensibilă de cunoștințe și îndemânare,
dar și de căutarea a diferite soluții de modelare a materialelor. După 1905,
viziunea artistului a devenit mai clară și mai puternică. Ca o consecință
imediată, transformarea structurii operei sale a suferit o evoluție rapidă,
astfel încât, începând încă din 1907, reprezentările antropomorfe încep să
cedeze locul sculpturilor care îl vor prefigura pe artistul Brâncuși de mai
târziu, acela care va urma să intre în conștiința universală. În 1914, Brâncuși
deschide prima expoziție în Statele Unite ale Americii la Photo Secession
Gallery din New York City, care provoacă o enormă senzație. Colecționarul
american John Quin îi cumpără mai multe sculpturi, asigurându-i o existență
materială prielnică creației artistice. Până în 1940, activitatea creatoare a
lui Brâncuși se desfășoară în toată amploarea ei. Operele sale de seamă din
ciclul Pasărea în văzduh, ciclul Ovoidului precum și sculpturile în lemn datează
din această perioadă. În același timp, Brâncuși participă la cele mai
importante expoziții colective de sculptură din Statele Unite ale Americii,
Franța, Elveția, Olanda și Anglia. În România, în epoca realismului socialist,
Brâncuși a fost contestat ca unul din reprezentanții formalismului burghez
cosmopolit. Totuși, în decembrie 1956, la Muzeul de Artă al Republicii din
București s-a deschis prima expoziție personală Brâncuși din Europa. Abia în
1964 Brâncuși a fost „redescoperit” în România ca un geniu național și, în
consecință, ansamblul monumental de la Târgu-Jiu cu Coloana (recunoștinței)
fără sfârșit, Masa tăcerii și Poarta sărutului a putut fi amenajat și îngrijit,
după ce fusese lăsat în paragină un sfert de veac și fusese foarte aproape de a
fi fost dărâmat. Din 1963 până azi au apărut în toate părțile lumii peste 50 de
cărți și monografii și mii de studii și articole despre Brâncuși, stabilind în
mod definitiv locul lui ca artist genial și chiar ca „unul din cei mai mari
creatori ai tuturor timpurilor” (Jean Cassou). În 1937 cunoscutul sculptor
Henry Moore scria: „Brâncuși a fost acela care a dat epocii
noastre conștiința formei pure”. Mai aproape de noi, Frank Gehry
indică cu precizie influența pe care marele sculptor român a avut-o asupra sa. Volumului
lui Radu Varia intitulat Brâncuși, unanim considerat drept lucrarea
fundamentală consacrată marelui sculptor, a fost publicat mai întâi la New York
în 1986 și a fost ales cartea anului de bibliotecarii americani și de
principalele ziare și publicații din Statele Unite. Volumul a fost ulterior
publicat la Paris în 1989, și ulterior la Tokio în 1993. Brâncuși a eliberat
sculptura de preponderența imitației mecanice a naturii, a refuzat
reprezentarea figurativă a realității, a preconizat exprimarea esenței
lucrurilor, a vitalității formei, a creat unitatea dintre sensibil și
spiritual. În opera sa el a oglindit felul de a gândi lumea al țăranului român.
Prin obârșia sa țărănească și-a aflat rădăcinile adânci ale operei sale în
tradițiile, miturile și funcția magică a artei populare românești. Brâncuși a
relevat lumii occidentale dimensiunea sacră a realității. Figură centrală în mișcarea artistică
modernă, Brâncuși este considerat unul din cei mai mari sculptori ai secolului
al XX-lea. Sculpturile sale se remarcă prin eleganța formei și utilizarea
sensibilă a materialelor, combinând simplitatea artei populare românești cu
rafinamentul avangardei pariziene. Verticalitatea, orizontalitatea, greutatea,
densitatea cât și importanța acordată luminii și spațiului sunt trăsăturile
caracteristice ale creației lui Brâncuși. Opera sa a influențat profund conceptul
modern de formă în sculptură, pictură și desen. Astăzi Brâncuși se bucură de maximă
apreciere națională și internațională. Cartierul și parcul Constantin Brâncuși din București îi
poartă numele. Diverse străzi din București, Chișinău, Craiova, Râmnicu Vâlcea,
Cluj, Arad, Timișoara, Oradea, Petroșani, Motru, Șelimbăr, unități de
învățământ din Satu Mare, Oradea, Cluj, Târgu Mureș, Medgidia, Peștișani (Gorj)
îi poartă numele. Regizorul Mick Davis intenționează să realizeze un film
biografic despre Brâncuși numit „The Sculptor”, iar regizorul britanic Peter
Greenaway a declarat în anul 2017 că lucrează la un film intitulat „Walking to
Paris“, film ce prezintă drumul lui Brâncuși de la București la Paris în 1903,
pe când sculptorul avea 27 de ani. În Parcul Regele Mihai I al României din
București se află statuia lui Constantin Brâncuși, dăltuită de Ion Irimescu. Cuvintele
ramase de la Constantin Brancusi sunt suficiente pentru a ne da seama de
maturitatea lui spirituala si artistica. Lucrarile artistice realizate de-a
lungul vietii au emanat in mod firesc din insasi viata lui simpla,
caracterizata de credinta si cuviosie. Referindu-se la cumintenia artei sale,
Brancusi obisnuia sa spuna: “Eu am vrut sa inalt totul
dincolo de pamant. Eu am facut piatra sa cante pentru Omenire. Sculpturile mele
sunt chiar si pentru cei orbi. Ceea ce va daruiesc eu este bucurie curata.”
Prin legea nr.305/2015, ziua de 19 februarie (data nașterii artistului) a fost
declarată Ziua Brâncuși, în semn de
apreciere pentru inegalabilul artist. Și fiindcă sunt amic cu marele
epigramist, profesorul Mihai Moleșag din Tulcea, am primit în dar trei epigrame
cu adânc subînțeles, cu referire la Brâncuși, care își face somnul de veci pe
meleaguri străine, și nu acasă, cum i-a fost dorința. Dar noi trăitori în
România, să citim și să cugetăm adânc!
COCOȘUL
Ieşit
din dalta lui Brâncuşi,
Semeţ
cocoş cu guşa-n trepte,
L-am
izgonit spre alte uşi
Căci
prea voia să ne deştepte!
ROMÂNUL
BRÂNCUȘI
Creând
cu barda strămoşească,
Dintr-un
butuc, comori de vis
Brâncuşi
e marcă românească
Omologată
la Paris.
BRÂNCUȘI
A PLECAT,
CU
BARDĂ CU TOT, ÎN FRANȚA
Maestre,
te-ai luat cu graba
Şi
n-ai mai stat să-ţi termini treaba,
Lăsând
prin ţară risipiţi
Un
milion de neciopliţi.3. În data de 26 februarie
2024, Banca Națională a României va lansa în circuitul numismatic mondial o
monedă din argint cu tema 270 de ani de la nașterea lui Gheorghe Șincai.
Aversul monedei prezintă o
imagine de epocă din Blaj, reprezentând catedrala greco-catolică și o parte din
școala de obște, inscripția „ROMANIA” în arc de cerc, stema României, valoarea
nominală „10 LEI” și anul de emisiune „2024”, ia reversul redă portretul și
numele lui Gheorghe Șincai și anii între care a trăit acesta „1754” și „1816”.Moneda are următoarele
caracteristici tehnice: - data emiterii – 26 februarie 2024
- emitent – Monetăria
Statului din București la comanda Băncii Naționale a României (B.N.R.)
- tema – 270 de ani de la nașterea lui
Gheorghe Șincai
- valoarea nominală – 10 lei
- material (compoziție) – argint
- titlu – 99,9%
- forma – rotundă
- diametrul – 37 milimetri
- greutatea – 31,103 grame
- cant – zimțat
- calitate – proof
- tiraj – 5000 bucăți
- preț unitar de achiziție, fără TVA,
de la magazinele bucureștene ale BNR din București, Cluj, Constanța, Craiova,
Iași și Timișoara – 490 lei
Gheorghe
Șincai (George) a fost un istoric, filolog, traductor și
scriitor român, reprezentat al Școlii
Ardelene, care s-a născut la data de 28 februarie în localtatea Râciu (azi
județul Mureș) și a decedat la data de 2 noiembrie 1816 în localitatea slovacă
Svinica. A
studiat la Colegiul Reformat din Târgu Mureș, apoi la Cluj, Bistrița,
Blaj, Viena și la Colegiul Urban Pontifical “De Propaganda Fide” de la Roma, în
ultimele două orașe împreună cu Samuil Micu, nepotul episcopului Inochențiu
Micu-Klein. Ca director al învățământului greco-catolic din Transivania a
adus o contribuție fundamentală în acțiunea de răspândire a culturii în mediul
rural. A elaborat alături de Samuil Micu prima gramatică tipărită a
limbii române: Elementa linguae daco-romanae sive valachicae (Viena
– 1780). Cunoștea bine limbile: româna, latina,
maghiara, germana, greaca veche, italiana și franceza. A depus o muncă asiduă
de luminare a maselor, dedicându-se carierei didactice și contribuind la
întemeierea unui număr impresionant de școli confesionale greco-catolice (în
număr de peste 300). În anul 1784 a fost numit director general al
școlilor românești unite din întreaga Transilvanie. În scopuri didactice, a
tradus și a elaborat manualele fundamentale: Abecedarul, Gramatica, Aritmetica și Catehismul,
adaptând sau creând terminologia necesară înțelegerii acestora de către elevi.
Datorită atitudinii ostile față de numirea episcopului Ioan Bob dar și
datorită faptului că a căzut în patima alcoolului nemaifiind responsabil de
declarațiile sale, pe data de 24 august 1794 a fost arestat și întemnițat la
Aiud. În anul 1811 a publicat lucrarea istorică, scrisă sub forma
analelor, intitulată amplu: Hronica românilor și a mai multor neamuri
în cât au fost ele amestecate cu românii, cât lucrurile, întâmplările și
faptele unora față de ale altora nu se pot scrie pre înțeles, din mai multe mii
de autori, în cursul a treizeci și patru de ani culese. ![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiNJEH2wfuxfRjpCPxhl3Z22GFQ4U2zV7c0fbNz2GA2d3bc9rtyJLeVxcgdSt4cbL1h2LOvCBbtd91DbEVPlPe27Q2qO2o1AkI4BZBM6Dbxz5QM43qt9T1dH3L80B3c5Qcyv78JhZGMGOUHS5LVwhX8OKcR5y0A6chK_rgTGo7TQVbFIvgwJ3hJNhv4H3H7/s16000/1%20ab%20Blaj%20bis%20%20cat.jpg)
Biserica
catedrală din Blaj, județul Alba, denumire oficială, Catedrala
“Sfânta Treime” este
un valoros edificiu baroc, construit între anii 1741 – 1749 după planurile
arhitecților vienezi Anton și Johann Martinelli. Aceștia au folosit ca
sursă de inspirație Biserica Iezuiților din Cluj, prima biserică catolică
ridicată în Transilvania după Reformă. Lăcașul de cult este catedrală
arhiepiscopală majoră a Bisericii Române Unite cu Roma și monument istoric
clasat în grupa „A” „monumentele istorice de valoare națională și universală”.
Episcopul Ioan Inocențiu Micu Klein a încheiat pe 30 martie 1738 un
contract cu Johann Martinelli, arhitectul curții imperiale din Viena, pentru
realizarea catedralei, a școlilor și Mănăstirii Sfintei Treimi, contra sumei de
61.000 de florini austrieci. În anul 1748 construcția a fost terminată,
rămânând de executat finisajele. Catedrala a fost sfințită de episcopul Petru
Pavel Aron, succesorul fondatorului său, în anul 1756. Construcția a fost
extinsă în anul 1838, când i-au fost adăugate cele două turnuri monumentale.
Alături de Academia Teologică domină piața centrală a municipiului Blaj. Pictura
cupolei datează din anii 1748-1749 și este realizată în patru registre, în stil
bizantin cu accente realiste. În primul registru este reprezentat Isus ca
mare arhiereu, înconjurat de papii Silvestru I. Grigore cel Mare, Clement I,
Martin I, Ipolit, Leon cel Mare, Anastasie I și Ioan al VIII-lea. Portretele
celor opt papi au fost pictate de Iacob Zugravul, după modelul realizat de
Grigore Ranite în Biserica Sf. Paraschiva din Rășinari. Semnătura lui
Iacob Zugravul („Iacov Zugraf”), fiul preotului unit Radu din Rășinari, se află
în lanternou, sub picioarele apostolului Simon.
În registrul al doilea este reprezentată Liturghia Îngerească. Registrul
al treilea redă ciclul praznicelor: Nașterea Fecioarei Maria, Intrarea în
Biserică a Fecioarei Maria, Buna Vestire, Nașterea lui Isus, Botezul lui Isus,
Întâmpinarea Domnului, Duminica Floriilor, Învierea Domnului, Înălțarea la Cer,
Sfânta Treime, Schimbarea la Față și Adormirea Maicii Domnului. Registrul al
patrulea evocă de asemenea scene din viața Mântuitorului. Iconostasul a fost realizat în perioada
următoare. A fost sculptat în lemn de tei la Târgu Mureș de către tâmplarul
Aldea. Iconostasul a fost adus la Blaj pe bucăți, cu carul, și așezat în
catedrală. Icoanele au fost pictate de meșterul Ștefan Tenețchi din
Arad, în anul 1765. Nicolae Iorga a apreciat acest iconostas
(catapeteasmă) ca fiind „desigur cea mai impunătoare prin întindere și bogăție
din toată românimea”. În altar se găsesc trei picturi executate de Raicu:
Coborârea Sfântului Spirit, în absidă: Botezul lui Isus în Iordan, în partea
dreaptă, iar în stânga, la masa proscomidiei, Punerea lui Isus în mormânt. Pe
pereții exteriori ai scării amvonului se află picturi pe lemn, realizate tot de
Raicu, reprezentând pe Vasile cel Mare arhiepiscopul Cezareei Capadociei;
Sfântul Grigore Dialogul, papă al Romei și Ioan Gură de aur, arhiepiscopul
Constantinopolului, iar pe exteriorul amvonului propriu-zis se află icoanele
celor patru evangheliști. Masa altarului și iconostasul au fost sfințite
la 14 septembrie 1765 de episcopul Atanasie Rednic. Un preţios obiect al catedralei este uriaşul covor,
prins deasupra corului la ocazii festive. A fost ţesut în Maramureş, după
desenul lui Octavian Smigelschi şi este lucrat în stil de gobelin, înfăţişând
un vultur uriaş cu aripile întinse deasupra "Noului Ierusalim". Catedrala
este înconjurată din trei părţi de clădirile fostei mănăstiri "Sfânta
Treime", opera arhitectului vienez Martinelli. Mănăstirea a fost
construită între anii 1741-1747. Aici au fost deschise în 1754 primele şcoli
româneşti: şcoala de obşte, şcoala latinească şi cea de preoţie. Piatra lor de
temelie a fost pusă de episcopul Ioan Inocenţiu Micu în anul 1738. După 1848 se
ridică noi corpuri în stânga (Seminarul teologic arhidiecezan, Şcoala de fete)
şi dreapta (Preparandia, Internatul de băieţi). Internatul de băieţi, numit şi
"Internatul Vancean", a fost ridicat sub mitropolitul Ioan Vancea.
Astăzi este Centrul de plasament familial. 3. În data de 17 aprilie 2024, Banca Națională a
României v-a lansa în circuitul numismatic mondial un set de trei monede
comemorative cu tema 200 de ani de la nașterea lui Avram Iancu. Caracteristicile tehnice ale monedelor
sunt următoarele:- data emiterii – 17 aprilie 2024
- emitent – Monetăria Statului la comanda Băncii Naționale a
României (B.N.R.)
- metale compoziție – aur, argint
și tombac cuprat
- valori – 500 lei (cea de aur), 10
lei (cea de argint) și 1 leu (cea de tombac cuprat)
- titlu – 99,9% (cele din aur și
argint)
- forma – rotunde
- diametre – 35 milimetri (cea de
aur), 37 milimetri (cele de argint și tomba cuprat)
- greutăți – 31,103 grame (cele de aur
și argint) și 23,5 grame (cea de tombac cuprat)
- canturi – neted (ca de aur) și
zimțat (cele de argint și tombac cuprat)
- calitate – proof
- tiraje – 1000 exemplare (cea de aur)
și 5000 de exemplare (cele de argint și tombac cuprat)
- prețurile unitare de achiziție ale
monedelor, fără TVA, la magazinele B.N.R. din București, Cluj, Constanța,
Craiova, Iași și Timișoara – 15600 lei (cea de aur), 490 lei (cea de argint) și
190 lei (cea de tombac cuprat)
Aversul
monedelor prezintă o imagine de epocă a casei
părintești a lui Avram Iancu, din localitatea cu același
nume inscripția în arc de cerc „ROMANIA”, valoarea nominală „500 LEI” (10 lei
sau 1 leu), stema României și anul de emisiune „2024”Reversul
comun al monedelor redă portretul, numele și
semnătura lui Avram Iancu și anii între care a trăit acesta „1824-1872”.Casa memorială „Avram Iancu” este obiectivul principal al unui ansamblu de monumente
istorice aflat pe teritoriul satului Incești, comuna Avram Iancu (denumire
veche – Țebea), județul Alba. Muzeul este adăpostit în casa
părintească, construită în jurul anului 1800, de către părinții lui Avram
Iancu: Alexandru și Maria Iancu. Este o casă tipic moțească cu acoperiș țuguiat
și terminat cu patru arcade semicirculare. Anexele au fost construite în anul
1924 de către Asociația ASTRA din Sibiu. Până în 1972 anexele casei au servit
ca săli de clasă pentru școala primară din satul Incești. În 1972, la
centenarul morții lui Avram Iancu, muzeul s-a reorganizat, realizându-se într-o
anexă expoziții de istorie și etnografie. Sunt expuse fotografii, documente de
familie, obiecte personale, tunul, săbiile și fluierul lui Iancu, arme,
drapele. Aici sunt păstrate și certificatele sale școlare de la Gimnaziul
Crăiesc din Zlatna, protocolul crăiesc în care se află înregistrat Avram Iancu,
testamentul lui, documente referitoare la pregătirea și desfășurarea Revoluției
de la 1848 – 1849 din Transilvania. Expoziția etnografică cuprinde port moțesc,
vase specifice zonei, unelte cu care se confecționau ciubere, tulnice, căruțe. ![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEg-z1dkLOdVRvAfLxMuS-C3iqDoQbl423R2ufs-Z_5AZ_zvaPEiR6FDz3xmGuz8PiM3U3YxiQWxstnyiaQ1bgo2DdiSnKILaE2SWvunI6Ty36Z3q7YTfe8wR-v08_9TIQKz6i9V32_LkPfwgBzSjFT3JNRTRyAYBlrn4Y-vcStu8KGYGcM5erJffBVQQXSF/s16000/5637ebc763f059f56914b1ff5c74806b9666.jpg)
Avram Iancu a fost un avocat transilvănean și
revoluționar pașoptist, care s-a nascut în anul 1824, în localitatea Vidra de
Sus, azi comuna Avram Iancu, judetul Alba. Din pacate, ziua si luna nu se
cunosc, pentru ca în matricola - actul de nastere nr. 40/1824 al comunei Vidra
de Sus - se afla doar mentiunea ca “S-a nascut pe vremea cireselor”. Se
poate deduce ca nasterea a avut loc în luna iulie 1824. Tatal lui Avram Iancu
s-a numit Alexandru Iancu, iar mama – Maria. Erau oameni harnici si gospodari,
cu o stare materiala buna. Avramut, precum îl dezmierdau parintii, era un copil
plin de virtuti, gânditor si scurt la vorba, cu o inima sincera si buna. Buchiile
le-a învatat la Vidra si Câmpeni, clasele elementare le-a urmat la Abrud,
judetul Alba, gimnaziul inferior la Zlatna, cel superior si Facultatea de Drept
la Cluj. Peste tot s-a bucurat de simpatia colegilor, profesorilor si a
locuitorilor. A fost un student eminent, iar matematica si istoria i-au fost
materiile preferate. Dupa terminarea cursurilor juridice la Cluj, în anul 1845,
cu cele mai alese aprecieri de atestare si cu calificativul “eminent”, s-a
prezentat în fata Guvernului din Cluj, pentru a fi primit ca practicant fara
salariu. A fost însa respins de comisie, pentru ca era plebeu, adica nu avea
originea de nobil maghiar. În urma acestei nedreptati, Avram Iancu s-a dus la
Târgu Mures, unde s-a înscris la “Tabla Regeasca” în calitate de cancelist, cu
scopul de-a se pregati în meseria de avocat, pe care a si obtinut-o în anul
1848, cu mult succes. Avram Iancu, om al pacii, dreptatii sociale si al
bunei convietuiri între popoare a deplâns hotarârea motiunii nedrepte votata la
15 martie 1848, la Budapesta, potrivnica poporului român majoritar in
Transilvania, de unire fortata a acestei provincii românesti cu Ungaria. La
adunarea cancelistilor mureseni de la “Tabla Regeasca”, tinuta în ziua de 25
martie 1848, data la care cancelistii unguri solicitau celor români semnaturile
si acordul unirii Transilvaniei cu Ungaria, Avram Iancu, în prezenta celor 300
de cancelisti prezenti la adunare, a pronuntat plin de indignare: “În
numele neamului românesc resping marinimozitatea voastra. Dreptul istoric are
sa se spulbere înaintea drepturilor omului. Spre rusinea veacului al XIX-lea,
am suferit robia îndelungata. Pretindem stergerea sclaviei si egalitate
perfecta sau moarte!”. În testamentul sau, Avram Iancu si-a precizat
idealul sau în viata: “Unicul dor al vietii mele este sa-mi vad natiunea
fericita, pentru care dupa puteri am lucrat pâna acum!”. A fost unul
dintre initiatorii si organizatorii adunarilor de la Blaj din 30 aprilie, 15-17
mai si 15-23 septembrie 1848, precum si conducatorul cetelor înarmate de tarani
si de mineri din Muntii Apuseni. În timpul Revolutiei de la 1848 a condus
aceste osti, organizând apararea lor în Muntii Apuseni. A respins numeroasele
atacuri ale ostilor maghiare, superioare ca numar si ca armament, câstigându-si
renumele de "Craiul muntilor". Iancu considera necesara unirea
fortelor revolutionare ale celor doua popoare (român si maghiar) în lupta
împotriva dusmanului comun, absolutismul habsburgic. El conditiona însa aceasta
unire de satisfacerea revendicarilor sociale si nationale ale românilor.
Coplesite de armatele habsburgice si de cele tariste, tradate de unii generali,
trupele revolutionare române si maghiare au capitulat la Siria, în 13 august
1849. Dupa înfrângerea revolutiei, bolnav si adânc îndurerat de nedreptatile ce
li se faceau taranilor, a caror eliberare reala nu o putuse vedea înfaptuita,
Avram Iancu a ramas printre moti, în Muntii Apuseni. În anul 1849, fiind la
Viena pentru sustinerea drepturilor nationale, a refuzat sa primeasca o
decoratie imperiala, zicând:"Natiunii sa i se dea drepturile promise,
atunci voi primi, altcum nu". Un
an mai târziu refuza sa se întâlneasca cu împaratul Austriei, Franz Iosef,
aflat în vizita prin Transilvania. În acelasi an este arestat si
închis. Dupa eliberarea din închisoare, isi petrece ultimii ani ai vietii
ratacind prin munti, pe Valea Ariesului, la Lupsa, dar mai cu seama la Baia de
Cris, unde se adaposteste la covrigarul Ioan Stupina, supranumit Liber. ![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgI9NGt5AoB4hDQpn7LvvfnJ192KSh3E7mg19g2LzJUaqVe2ycgnAYPZB6mxUnVfcwzwbK2WC_cK8FLhQLr1Hwmk3Jw6KiKjCSGfO86XC_VZHeFIjbOB1qoOWxP9zp7yr41Iv-wy2-mzyaTKfw0pcTIRh8lsrtk0ZkUik74GEVhrMakKpzKE_p0UJv_ubE4/s16000/48.Alba-casa-memoriala-avram-iancu.jpg)
Stând
pe prispa casei acestuia, cânta serile din fluierul de paltin mestesugit cu
multa maiestrie de el, în prezenta multimii de oameni care venea sa-l
asculte. S-a stins din viata la 10 septembrie 1872, pe prispa casei
acestuia. “Craiul Muntilor” a fost înmormântat cu multa evlavie în cimitirul
din satul Tebea, comuna Baia de Cris, judetul Hunedoara, lânga gorunul lui
Horea, potrivit dorintei sale testamentare. Avram Iancu a fost condus pe
ultimul drum de un sobor de peste 30 de preoți si de peste 10000 de oameni,
care i-au ramas fideli până în ultima clipa.
xxx
O PASTILĂ DE UMOR
O EPIGRAMĂ PROPRIE
O VORBĂ DE DUH
DE LA UN ÎNAINTAȘ
UN DIALOG EPIGRAMATIC
___________xxx___________
CÂTEVA MEDALII
ȘI INSIGNE ROMÂNEȘTI
Informații generale despre medalistică și subiectul ei de studiu,
MEDALIA, poți citi în articolul “Le
Havre – Franța”.
INSIGNA
este un obiect mic, foarte variat ca formă și culoare, confecționat din
materiale diverse, preponderent metalice, purtat la reverul hainei, la șapcă,
pălărie sau bască și care indică, prin imagini reprezentative sau simboluri
grafice, apartenența unei persoane la o organizație, la un club, la o
asociație,etc. Există insigne sportive pentru fani și apartenența la un club,
de identificare localitate, de identificare societate comercială, de
identificare grup, organizație politică, civică, religioasă, de identificare
asociații, de nivel pregătire-calificare, de participant la unele manifestări
sportive, culturale, artistice și de altă natură, etc.
Dr. Carol Davila 1828 - 1884
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhG7Xd6cqJ6RJ7z-MxdaV0eKnluIrnOx5CKouvoRcMsTDbEmbQkIAQtIGWvd80k8acVZ6au7Q_au_KV_KMGbuvyrkRMv2JSIzvLGQG29fzgw-YbsRjzaKNpuv-StjWNDrFa2c-6uWBguiWO3Ecz2YFFSOI_2-7v55K5iwsWUEU9RB18JJewTvO0gSmoefuv/s16000/Carol_Davila_(1).jpg)
Carol Davila, pe numele adevărat
Carlos Antonio Francesco D’Avila (Charles Davilla) (născut 1828, Parma, Italia
şi decedat 24 august 1884 în Bucureşti) a fost medic și farmacist român de
origine franceză, cu studii în Germania şi Franţa. Urmează Facultatea de Medicină
din Paris, pe care o absolvă în februarie 1853. Sosește în România la 13 martie
1853, la nici 25 de ani, după ce și-a dat doctoratul la Paris și după ce a
ajutat la stingerea epidemiei de holeră din 1849, în Champagne și Cher. Ar fi
trebuit să stea în Valahia doar 3 ani dar a stat până la sfârșitul vieții. A
fost invitat de domnul Barbu Ştirbei, pentru a organiza serviciul sanitar. A
contribuit fundamental la organizarea învățământului medical din România. A
fost profesor de chimie la Universitatea din Bucureşti. În 1860 a
fost ridicat la rangul de general. A organizat serviciul românesc de ambulanțe,
care s-a distins apoi în timpul Războiul de Independenţă. Modelează viața
medicală sub patru domni, dintre care trei îi devin prieteni. În Bucureşti, la
sosire, impresionează pe Vodă Barbu Ştirbei când se prezintă după trei
zile cu rezultatele unei prime inspecții sanitare și cu proiecte de reformă. Al
doilea domn pe care îl câștigă Davila de partea lui este Alexandru Ioan
Cuza. Azilului său de orfane, întemeiat la București, îi dă numele Elena
Doamna, după soția lui Cuza. De acest azil s-a ocupat îndeaproape și Regina
Elisabeta. Al treilea domn este Carol I, sub a cărui protecție își desăvârșește
în cea mai mare măsură opera. Prima soție, Maria Marsille, fiică de medic
francez (Alphonse Constant Marsille) și de boieroaică româncă, a trăit doar un
an după căsătorie. Ea s-a stins din viață în martie 1860, la nașterea unui
copil. Avea doar 24 de ani. La 30 aprilie 1861 s-a căsătorit cu Ana
Racoviţă, nepoata Goleștilor, o frumusețe brunetă, suplă, cu trăsături
nobile. În februarie 1862 se naște primul copil, Alexandru, viitorul
scriitor și om de teatru. Vor urma două fete, Elena, (viitoarea Elena
Perticari), Zoe și încă un băiat, Pia. Ana a devenit colaboratoarea de nădejde
a soțului ei, o adevărată parteneră de muncă și sacrificii. Încă de la sosire
Carol Davila are mari probleme de sănătate. Din cauza primei lui locuințe
întunecoase și umede, de pe cheiul gârlei, Dâmbovița, tânărul face reumatism
și, cu timpul, acesta duce la pareza unui braț pe care-l va ține adesea îndoit
la spate. În 1865, după ce inspectează închisoarea de la Telega și consultă
deopotrivă soldați și pușcăriași, face tifos. În timpul Războiului de
Independenţă din 1877 face un antrax infecțios în regiunea cefii, care
trebuie operat de urgență, are o furunculoză generală și crize de sciatică
care-l fac să umble în baston. Construiește, din aproape în aproape, un sistem
medical care funcționează și organizează serviciul sanitar militar și civil. În
1855 înființează o școală de felceri iar în 1856 o școală secundară
de chirurgie cu program școlar teoretic-liceal și sanitar-militar. Când
adversarii filoruși fac demersuri pentru închiderea școlii, Davila se adresează
guvernului francez, care se obligă să o mențină pe cheltuiala lui. Abia atunci
caimacamul Alexandru Dimitrie Ghica dă un opis domnesc pentru menținerea
tinerei instituții, pe care Davila o transformă curând în "Școala
națională de medicină și farmacie". După 10 ani, în 1869 înființează
Facultatea de Medicină. Între timp Davila întemeiază învățământul
farmaceutic și pe cel veterinar, fondează numeroase societăți și reviste de
specialitate (între care Asociația medicilor români,Monitorul medical, Gazeta
spitalelor), organizează conferințe medicale și ține prelegeri cu
demonstrații experimentale la Sfântu Sava, înființează, împreună cu
horticultorul austriac Ulrich Hoffmann, Grădina botanică din București,
introduce concursurile medicale și stagiile obligatorii în spitale. În
1861 creează primul azil de orfane, în care strânge 40 de fetițe din
mahalale, iar la puțin timp înființează și un orfelinat de băieți. Cât timp a
trăit Davila a funcționat și o școală de surdo-muți, cu atelier de tâmplărie și
sculptură. Împreună cu farmacistul Hepites, pune bazele farmaciei române. Tot
ideea lui este introducerea consultațiilor gratuite în spitale, pentru bolnavii
săraci. Stinge în diferite regiuni ale țării epidemii grave, călătorește și
inspectează spitale, participă la Expoziția universală de la Viena din anul
1873 cu un compartiment medical al României, are grijă de copiii orfani.
Pe cheltuiala lui se editează culegerea de poezii populare a lui Vasile
Alecsandri, pe care Davila, mare iubitor de folclor, o dă premiu elevilor și
elevelor din școliile sale. La 4 iunie 1864, se face un prim pas în
recunoașterea oficială a patriotismului "străinului" față de noua lui
țară și, la Camera Deputaților, se propune acordarea cetățeniei române. Totuși,
faptul se împlinește abia după venirea lui Carol printr-un decret-lege semnat
chiar de el, la 31 mai 1868. Datorită lui, serviciul ambulanțelor militare
și al trenurilor sanitare este pregătit din timp și sute de vieți sunt salvate,
iar 13.000 de bolnavi și răniți primesc îngrijiri. Primește decorații și de la
români și de la turci. Principele Carol îi telegrafiaza Elisabetei :Davila
e pretutindeni unde ai nevoie de el. Colegii îl invidiază și, spune dr.
Zaharia Petrescu, fost elev al Școlii de Medicină, îi iartă cu greu
"extrema distincție, eleganța și naturalul manierelor, farmecul
conversației, felul spiritual, vesel și plin de duh în care istorisea, ca și
bogăția instrucției". În 1870, în timpul războiului franco-prusac este în
Franţa cu un proiect nobil de a organiza o ambulanță cu concursul elevilor
români din Paris și de a se consacra în ajutorul victimelor
războiului. La 5 mai 1874 a fost propus pentru inițiere în
francmasonerie. Davila continuă să muncească cu și mai multă îndârjire,
până la moarte, adică până la 24 august 1884. Face parte din caracterele
mari ale secolului și încercă să formeze caracter și la elevii lui. Elevii săi
sunt trimiși la marile facultăți din Europa și se întorc doctori în
medicină. Devin profesori la facultatea înființată la București. "Ne
recomanda să fim cinstiți și să nu ne lăsăm mituiți." spuneau foștii săi
elevi. Pe cartea sa de vizită nu e scris decât un singur cuvânt: DAVILA. Este
suficient pentru toată lumea. La solicitarea Ministerului de Război,
Constantin Brâncuşi a executat un bust din bronz al generalului Carol Davila,
pentru a fi amplasată în curtea Spitalului Militar Central. Personalitate
complexă, Carol Davila a fost perceput în mod diferit, uneori contradictoriu de
către contemporani. Sabina Cantacuzino, care l-a cunoscut, scria despre el, cu
buna sau rea intenţie: „Era un om plăcut, deștept, activ, bun organizator, dar
ambițios și, se zicea, lingușitor. El fusese adus de Știrbei, dar se avu bine
pe rând nu numai cu toți domnitorii: Cuza, Carol, ci cu fiecare ministru, lucru
foarte rău văzut pe vremurile acelea de lupte politice pasionate, neținându-se
socoteală că era străin și avea un scop special în activitatea lui. Zicea că
este fiul natural al lui Franz Lisut și al contesei d'Agout; semăna mult cu cel
dintâi, dar nu e menționat în nici o biografie a marelui muzicant. El ne spunea
că numele îi vine de la un oraș în Spania (Avila). Era de o violență nespusă și
martiriza strașnic, deși o iubea, pe biata lui nevastă. Când îl apucau
nebuniile, răsturna masa cu tot serviciul, spărgând pahare, sticle, trântea
ușile de tremura casa.” ?!?!?![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEi-VTq60w6otRY1zxz-g5xt27mp35f2DvcF7jJkOiccQR1_Tz0duwmdxMU6dAQ_oHcQ1wiubz3bOow_XHE1NU3TQCtU7DhlHi-iTmVdCBnl2wA51QxNTLJZRn5KxzjyUtDktzPYnVw6PZ8JhfuQsZ8xGPNAHcX7k3IDNMoMs7MBta3QOM6LQdSI7sZRFfgO/w116-h153/10%20ani%20cinematografie.png)
10 ani - cinematografia română
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgl1esP5-kyNS4_AMuOrRRh7qAqezbt0P8dBtZnQTueNKYS1532QJsLsm-OBGTwd4yhlMohkOLr9E_cpAi1noaRU8HlgaP71vlFaLzyVLbsWt0gpHM-1vBvArebgISM2Npfe23Gt91xn9cs4eFzASdQyUX0G1k0JaErgS8uVebB21Tr_Z9Fc2uyAo-Qkvg6/s16000/424617605-979913516992365-6861753671346552290-n-qniv.jpg)
Prima proiecție cinematografică din România a avut loc pe 27
mai 1896 prin proiecția filmelor fraților Lumiere, ale editorialului L’independence
roumanie. Primul film artistic românesc, Independența României,
a fost proiectat în anul 1912, urmând cu titlul O noapte
furtunoasă în anul 1943. O importantă dezvoltare a cinematografiei
românești ia naștere după anii 1930, o dată cu subvenția de stat, însă
producția de filme se dovedește a fi principalul obstacol pentru dezvoltarea cinematografiei.
Colaborarea cu investitorii străini nu a fost întotdeauna favorabilă pentru
români, însă putem aminti în această perioadă două filme semnificative ale
cinematografiei din primele decenii ale acesteia: Independența României și O
noapte furtunoasă. Primele filme din perioada stalinistă a demonstrat o slabă
producere de film, majoritatea inspirându-se din cărți celebre, cum ar fi: Moara
cu noroc, realizat în anul 1957; Pădurea spânzuraților, realizat în
anul 1965, urmând a fi jucat pe scenele de teatru internaționale și naționale
și bucurându-se de premiul pentru cea mai bună regie la Festivalul de la
Cannes. Filmele de animație au avut un real succes, câștigând Marele Premiu al
Festivalului de la Cannes în 1957 cu filmul Scurtă istorie. Desigur,
regizorul de film Sergiu Nicolaescu a devenit cunoscut cu ajutorul filmelor de
toate genurile, atrăgând un număr imens de spectatori. După căderea
comunismului, producătorii de film nu au fost mulțumiți din cauza crizei
economice și fragmentarea subvențiilor de stat, astfel numărul filmelor lansate
pe an au fost reduse în număr de zece. Regizorul Dan Pita a primit
Trofeul Leul de aur la Festivalul de film de la Veneția în anul 1992. De
asemenea, în această perioadă îi putem aminti pe Cristi Puiu, Corneliu
Porumboiu și Cristian Mungiu. Cu toții cunoaștem celebrele cinematografe din
zilele noastre, printre care se număra IMAX, cât și ultima tehnologie, 4DX.
Filmele din ziua de azi dispun de o calitate 2D, fiind reprezentată de filmele
normale;3D și 4XD, însă tehnologia se dezvoltă într-un ritm alert și putem să
ne lăsăm surprinși de ceea ce va urma. Instaurarea comunismului la putere a prins cinematografia românească
într-un stadiu nu foarte dezvoltat, cu o tradiție firavă. Începând din
anul 1938, Oficiul Național al Cinematografiei era singurul organism care
se ocupa de acest sector, dar care, fiind în subordinea MApN, avea în vedere cu precădere producerea de
jurnale de război și documentare. O singură realizare de reținut la capitolul film artistic, potrivit lucrării lui Bogdan Jitea: ecranizarea piesei O noapte
furtunoasă, de I.L. Caragiale (1943). Apoi, în scenă au intrat
comuniștii, care în 1948 au naționalizat industria cinematografică.
A apărut în cadru și întreprinderea mixtă româno-sovietică aferentă,
Sovromfilm, desființată în anul 1952 .Fără a mai pomeni alte comitete și
comiții înființate în materie sar la partea esențială în ceea ce privește
filmele, producerea lor efectivă. În acest scop, s-a decis construirea
Centrului Cinematografic Buftea, pentru care s-a lucrat din 1951 până în
1959, după un proiect, firește, sovietic. Arhitectul Nicolae Lupu a avut
la dispoziție o suprafață de 50 de hectare în localitatea Buftea pentru a
construi ansamblul cinematografic, care ulterior a făcut istorie. Și nu-i
de mirare. Iată cam cum se prezenta, pe scurt, situația la studiourile din
Buftea, la începutul anilor ’70, conform memoriilor lui Constantin
Pivniceriu, director general al Centrului atunci: patru platouri interioare insonorizate și un platou specializat pentru trucaje, echipate cu toate facilitățile tehnice, cel din urmă fiind
amenajat cu un tunel ce permitea filmări prin transparență și cu un bazin
pentru filmări subacvatice, studio de sunet ce cuprindea săli de montaj,
săli de post-sincron și un auditoriu pentru înregistrarea muzicii,
laborator de developare al materialelor filmate, toate acestea dotate cu
aparaturi moderne, de înaltă tehnicitate. Decorurile și proiectoarele puteau fi
montate și demontate automatizat, existau ateliere de construcție a
decorurilor, de machiaj, de croitorie, de butaforie, o stație frigorifică
și o recuzită imensă – vreo 35.000 de obiecte și aproximativ
50.000 de costume. Se adaugă și o bază hipică cu cai pursînge antrenați
pentru filmări, o bază auto cu mașini de epocă și un velier cu
pînze și motor. Plus vizita lui Kirk Douglas din 1966 și cea a
lui Orson Welles din 1967.Insigna - Justiție militară (din vremea regelui Carol II)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEi8HqtZYpdS5t6ZC-2lcA5Nr13JUEI_HUUWczopErlaOzRLSyYzXQiddmXuJHfSEW96Pxi-t77Hfi5Kuhyphenhyphenm1J06dd6FoLC1QMj2tfROr0mNbIUpRcEg3OBdKuOY7eL2GAz8hDLTpsrLmq4WLJjDDEa0DFBS5Q7TgGcnMMjWQhB6FeaGKfSRGmeAd7S19Tcn/s16000/just.jpg)
Justiția este totalitatea instanțelor judecătorești dintr-un
stat, menite să aplice legea și să înfăptuiască dreptatea. Teoriile
justiției distributive se preocupă de ceea ce este distribuit, între cine
urmează să fie distribuite și care este distribuția propriu-zisă. Egalitariștii
au susținut că justiția nu poate exista decât în coordonatele
egalității. Teoriile justiției retributive se referă la pedeapsa pentru
nelegiuiri. Justiția restaurativă (numită uneori și "justiție
reparatorie") este o abordare a justiției care se concentrează asupra
nevoilor victimelor și infractorilor. Justiția
reprezintă o instituție fundamentală a unui stat și cuprinde
totalitatea instanțelor judecătorești. Justiția din România este organizată ca un sistem ierarhic de instanțe, cu
un sistem de drept civil bazat pe model francez. Prevederi privind
structura și organizarea acestuia se regăsesc în Constituție și Legea
nr. 304/2004 privind organizarea judiciară. În conformitate cu
dispozițiile Constituției României, republicată, autoritatea
judecătorească este alcătuită din instanțele judecătorești, Ministerul Public și Consiliul
Superior al Magistraturii. Acestea sunt reprezentate în teritoriu de
următoarele organisme: Înalta Curte de Casație și Justiție, Consiliul Superior al Magistraturii, Direcția Națională Anticorupție, Curțile de apel,
Tribunalele – la fiecare județ și municipiul București, Judecătoriile și
Institutul Național al Magistraturii ![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiIxMlJlpyqcYPRBCtUIO18gtIbQraMBgGV72kp7WLvkafbN2d15LQMD9b7qaozfAdh-ZIm6L7OJvP96VM-Y4hDperQvpJ2G5dAEOMwQdkkEtBrkb5mHq0Mfbti2BLWX7alGLFCFvk0E9iVKPZ8COo9w6BZo_NtE4iOfLpfcLdjKd3fYSl0kVdHpV2K4ONg/w201-h239/just%20mil.png)
Sistemul judecătoresc militar este
compus din trei tribunale (București, Cluj-Napoca și Timișoara), Tribunalul
Militar Teritorial și Curtea Militară de Apel din municipiul București. Despre justiţia
militară ca instituţie distinctă, primele atestări sunt cuprinse în pravilele
ostăşeşti din anul 1772, acestea fiind primele „legi militare” şi sunt de
origine bizantină. În anul 1832 prin „Regulamentul
Organic” au fost adoptate dispoziţii privind justiţia militară, care avea
competenţa de a soluţiona infracţiuni comise de militarii de toate gradele şi
de funcţionarii armatei. ![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiNTWTAKukkXeKirFJchaP-uF5zwq6_e7GtvqyiEAIvNH6qNI2VfBI-SuGWXLuJt1fkO6LKcuWTqcnmJq6Jgwkr0WTgQCWL12Y5DgaS26T6MAhZfvtds7k9BvCOYKKO8np58RjBg0NFlsTO3RcSR1_oFai0ek_aTlN5aBcGfSV_T4HDViCLyHbOQx7CJJ0E/s16000/380411139_629382789342134_6502982236200886448_n.jpg)
După anul 1852 s-a adoptat „Condica
Penală Ostăşească” care cuprindea 475 de articole şi prevedea că toate
instanţele erau compuse din ofiţeri, iar în anul 1873 a fost adoptat „Codul
Justiţiei Militare” aplicat până în 1937, când a fost adoptat un nou cod al
justiţiei militare creându-se sistemul cu consiliile de disciplină, tribunalele
militare, curţile militare de casaţie şi justiţie şi curţile marţiale. Aceste
din urmă curţi funcţionau numai pe timp de război. După cel de-al doilea război mondial organizarea instanţelor
şi procuraturilor militare a fost reglementată prin Legea nr. 7/1952. În anul 1993 s-a realizat o nouă reglementare pentru
organizarea instanţelor şi parchetelor militare, respectiv Legea nr. 54/1993,
care se completa cu dispoziţiile Legii nr. 92/1992 privind organizarea
judiciară.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhDOQIVQDMH5a6f5S-4AbYg2Ca-w9yZuXthkZeQqIbqS_ugUkogGaU8F6ga0B66DH47GZWQAGobR5hHa4RniEO5BihJjWcs0lL_gTCg-6hFF865U3ObKG5DGeowrLpYaZWzSStKgbpzgyat8Qm2K5C6hgqun2TD3dGSdUqTJDXb4QIo3N7ZxiN4mRiZze3L/s16000/380367907_629382919342121_1847686858335996878_n.jpg)
Nici această din urmă reglementare
nu a fost compatibilă cu exigenţele unei societăţi democratice, fapt pentru
care a fost abrogată prin Legea nr. 247/2005, astfel că instanţele şi
parchetele militare au fost integrate în sistemul judiciar unitar reglementat
prin Legea nr. 304/2004.
În prezent actele normative care
stau la baza funcţionării instanţelor militare sunt:
- Constituţia României - art.125
alin.(1), conform căruia „Justiţia se realizează prin Înalta Curte de Casaţie
şi Justiţie. şi prin celelalte instanţe judecătoreşti stabilite de lege”;
- Legea nr.304/2004 - Capitolul 1,
art.2 alin.(2) lit.e) potrivit căreia: „Justiţia se realizează prin următoarele
instanţe judecătoreşti: ... instanţe militare” şi Capitolul 3 - Instanţele
militare;
- Hotărârea nr. 554/26 aprilie 2006 a
Guvernului României referitoare la numărul maxim de posturi pentru instanţele
militare;
- Ordinul comun nr. 3886C/M1/2018 al
ministrului justiţiei şi al ministrului apărării naţionale privind aprobarea
statelor de funcţii şi de personal pentru instanţele militare.
Emblema de merit "Partener pentru Apărare"
Emblema
de Merit “Partener pentru Apărare” este
conferită cetăţenilor şi instituţiilor din ţară şi străinătate, persoane fizice
sau juridice, pentru contribuţii deosebite la susţinerea activităţilor armatei,
asigurarea rezervelor de tehnică şi materiale necesare structurilor militare şi
protejarea rezervei de personal a armatei. Clasa emblemei de merit este
apreciată în funcţie de importanţa activităţii desfăşurate. Documentul oficial
prin care se certifică conferirea emblemelor de onoare şi de merit este
atestatul. Atestatul are imprimată pe suprafaţa sa însemnul heraldic al
structurii emitente şi are înscrise date privind: denumirea distincţiei, clasa
acesteia, numărul şi data ordinului de conferire, gradul, numele şi prenumele,
cu iniţiala tatălui, precum şi meritele pentru care se acordă. Pentru
structurile militare şi persoanele juridice se trece denumirea acestora.
Conferirea acestei embleme se face în baza Ordinului
Ministrului Apărării Naționale nr.M.102/10 septembrie 2012. Distincţia este onorifică şi simbolizează aprecierea
faptelor deosebite săvârşite pe timpul îndeplinirii misiunilor militare sau în
sprijinul acestora, în timp de pace, în situaţii de criză şi război, precum şi
a rezultatelor meritorii obţinute în procesul instruirii şi al pregătirii
profesionale și ea reprezintă un stimulent moral,
o apreciere a modului de îndeplinire a misiunilor ordonate, o recunoaştere a
sprijinului acordat structurilor Armatei României pe timpul desfăşurării
acţiunilor militare. Emblema are forma circulară cu un diametru de 45
milimetri, ea fiind confecţionată din tombac auriu, argintiu sau de culoarea
bronzului, corespunzător claselor I, a II-a şi a III-a, marcate prin cifre
romane. ![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgIlhJlhbnHwMk2xtAlOTIn74bWtayFLja4RD0Hg71CT3MOKd_sxrsdXR5vW3DDMI-8pRIebWacoL9GYJ9pMm1h3UGT5887Tz6d6PIsv7dJhhzPHaO5BbjpqglsXYoYm-9fUCDoCTjQ8fEVuOccsCfBITylMZJ1D83bjRzGboATXTdFCk5DeLoDoX2QXJ4E/s16000/Emblema%20de%20merit%20-%20Partener%20pentru%20ap%C4%83rare%20cls%20I.png)
Emblema de Merit Partener pentru Apărare are reprezentat pe avers un
scut heraldic creat înalt de 35 mm, înconjurat de o cunună de lauri închisă,
lată de 10 mm, pe care este dispus, central deasupra scutului, un coif de
armură medievală. Pe scut este reprezentată, în plan central, o acvilă bicefală
având în gheara dreaptă un buzdugan şi în cea stângă o ramură de măslin, ambele
reprezentări orientate în sus pe o axă de 45 de grade. În planul inferior se
află cifra romană reprezentând clasa emblemei de merit. De cununa de lauri este
ataşat dispozitivul de prindere alcătuit din două inele. Pe revers sunt reprezentate cununa de lauri,
coiful medieval şi profilul scutului. Pe reversul scutului este scris pe 3
rânduri, cu majuscule, în relief, cu litere înalte de 3 mm, PARTENER PENTRU
APARARE. În planul inferior se află cifra romană reprezentând clasa emblemei de
merit. Panglica, lată de 35 mm şi cu
înălţimea aparentă de 50 mm, este din rips moarat de culoare mov cu 3 benzi de
2 mm, de culoare roşie în mijloc şi două de culoare albă, dispuse central,
având spaţii de 5 mm între benzi. Pe partea din spate, panglica are un sistem
de prindere.
Insignele-simbol corespunzătoare emblemelor de merit se prezintă sub forma unor
panglici dreptunghiulare din rips, aplicate pe suport metalic, lungi de 20 mm,
late de 10 mm, şi au aceleaşi culori ca panglicile, iar pe spate au un sistem
de prindere. Clasele corespunzătoare
emblemelor de merit sunt reprezentate prin linii orizontale echidistante, de
culoare roşie, cu lăţimea de 1 mm.![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhBJfNyruAd26cpLFiwnhdTnWEdN-wv_k_FLEUfhQcStShGWo7xw7QoIJ2M4zuoN8Vk2qMqAFDniu93gtbHq7AqufL4l4WkWYZ_fwsieu0TVl3vC-yx1rNcXYMiNcXjys0zHXhayetuRVgV0wxwZ0kosi9QAQT0LUVdjIFWIw6_GFJ5W1sgVtlkphK_cbJd/s320/Toti%20in%20unu.jpg)
Toți în unu
Produsele medalistice prezentate aici sunt insigne din perioade diferite dar care ne duc cu gândul
în aceiași direcție – Principatele Unite, ambele prezentând întrunit stemele celor două principate, pajura cu aripile
desfăcute și crucea în cioc – stema Țării Românești și bourul cu stema între
coarne – stema Moldovei. ![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgcryw7gS3SUIUcW13VwsWetBOXTX0G83Eyl4IBupmWwyWaVrh0m42WfxUOW9H6dtiXRjomsd6BM7da5r1789l5xccpU_bWw6uVf5p5wTYt86Y834cyOHPvmlDFIPJ26Js2y2TrJeOPXRQCdSnzwmHn9EhO6FEh0jNBkVy0BJ60AhpxtoTOCX3-L7OULeab/s1600/st%20pu.png)
Stema Principatelor
Pentru cele cinci-şase
generaţii care s-au scurs între 1800 şi 1920, harta viitorului a fost
proiectul statului naţional unitar român iar instrumentul de lucru se numea
„Toţi în Unu“! Iar începutul acestui drum s-a numit profesionalizare,
investindu-se enorm în factorul uman. Din neantul valah al anilor
1800, apare o ţară nouă în cincizeci de ani cu instituţii moderne
consolidate deplin peste alţi cincizeci de ani.
____________ooOoo____________
O ACȚIUNE ROMÂNEASCĂ
Societatea anonimă pe acțiuni BANCA AGRICOLĂ
Titlu la purtător pentru cinci acțiuni - valoare nominală 2500 lei
Detaliu vignetă de pe o felicitare românească
Detaliu vignetă de pe un set de șase cupoane
de raționalizare a bunurilor de larg consum
din vremea războiului civil spaniol
con_dorul@yahoo.com
MOUSAIOS - 09.06.2024
Niciun comentariu:
Trimiteți un comentariu